Bojím se, že pro mě bude těžké
přesvědčit o přednostech Západní civilizace
Afgánského vesničana, který se se mnou kouká na televizi
Bojím se, že mě jednoho dne neočekávaně pozvou
k přátelům přátel
kteří mě pohostí tlustými červi
nebo smaženými sarančaty
nebo pečeným hadem s omáčkou.
Probouzí mě bolest.
Už je skoro čas... na mé léky.
Je den.
Další den.
Vypadá to, že venku je zima.
Zima a šedivo.
Když jsem byl malý myslel jsem si, že je zima pořád.
Žili jsme na venkově na severu.
Na míle daleko nebyla žádná živá duše.
Protože jsem byl osamělý, musel jsem si najít rozptýlení.
Vydal jsem se objevovat les.
Hledal jsem zajímavé tvory a rostliny.
A hmyz.
Hmyz mne fascinoval.
Máma mi zakazovala nosit domů vzorky.
Říkala, že jsou nechutné a hnusné.
Eriku, jsi to ty? Večeře je na stole!
Ano, mami! Už jdu!
I když nenáviděla mou sbírku hmyzu,
podporovala můj zájem o vědu
a dovolila mi upravit roh mého pokoje
jako laboratoř.
To bylo moje útočiště.
Strávil jsem tam hodiny a hodiny experimenty
a studováním mých vzorků.
Eriku, pojď sem! Pojď!
Už jdu, mami!
Aniž bych věděl proč, schoval jsem sklenici pod postel.
Eriku!
Asi jsem nechtěl, aby ji matka našla.
Po večeři jsem spěchal do svého pokoje.
Ale bylo to pryč.
Hledal jsem všude, ale svůj vzorek jsem nemohl nikde najít.
Nakonec jsem to vzdal.
Bylo těžké zapomenout.
Často jsem slýchal stejné zvuky.
Jakoby zvuky krůčků a cvrkání
V čele mé postele.
Když jsem odjel na univerzitu, postel jsem odvezl s sebou.
Našel jsem si malý byt jen pro sebe, blízko univerzity.
Nechtěl jsem spolubydlící
kteří by mě odvraceli od práce.
Co jsem potřeboval,
bylo tiché, útulné místo k práci.
Po všech těch letech v osamění jsem zjistil, že se nedokážu sbližovat s lidmi
a hlavně s dívkami.
Koukni na toho blbečka! - Hej ty! Máš nějakej problém?
Chceš fotku? Dlouho mě totiž neuvidíš!
Byly krásné a okouzlující.
Ale bylo nemožné se k nim dostat blíž.
Promiň.
A proto mě překvapilo, když do mého života vstoupila Laura
Nechci tě rušit ale ty chodíš na biologii s Schermannem, ne?
Ee....ano...Já...já...
Viděla jsem tě tam. Vždycky vypadáš tak vážně.
Ležíš v knížkách a pořád si něco zapisuješ.
Nebyla jsem na poslední hodině. Můžeš mi pujčit poznámky?
Jo, jasně..... Tady...tady jsou
Brzo je budeš mít zpátky, OK?
Mimochodem, jmenuju se Laura.
Ehm....Erik.. Jsem Erik.
Dík, Eriku. Musím jít.
Haló, Lauro? Tady Erik. Ehm? Ne tak rychle, ne tak rychle.
Lauro? Tady Erik... Z biologické třídy...
Ne... ne.
Co to vlastně dělám?
Haló? - Lauro? Tady Erik...
Erik z biologické třídy. - Ahoj, Eriku!
Ty tvoje poznámky jsou skvělé! Už je chceš zpátky?
Vlastně jsem chtěl... Nechtěla bys jít do kina nebo...
Do kina? Jo! Jasně!
Fakt? Jsi si jistá? - Jasně, že jsem.
A v kolik ten film začíná?
Už tomu rozumíš? - Cože?
Že jsi má... jen má!
Ó, Jacku!... ano! Ano! - Jo, tak je to správně.
Jsi celé jen má! - Ó, Jacku! Co to děláš?
Ano. - Ó, ne!
Nech mě být. Nech mě být!
Vlastně jsem film ani nesledoval....
....to, že jsem seděl vedle Laury...
...mě naplňovalo štěstím.
ó, ne! - Ano!
Ano!
Myslím, že to bylo úžasné! Velmi dojemné a romantické.
Mělo by to tak být i doopravdy.
Nezajdeme na drink?
Mňam! Vodka ve mě vždycky probudí vzláštní pocity!
A ona probouzela vzláštní pocity ve mě.
Když mě chtěla políbit myslel jsem, že umřu.
Myslím, že si dám ještě jednu. Ty? - Jo, jasně.... určitě.
Nikdy jsem do barů nechodil a alkohol nepil.
Ale nechtěl jsem, aby si Laura myslela, že jsem neschopnej.
Správně! Mám ráda, když se usmíváš.
Líbí se mi tvoje dolíčky.
Měl jsem pocit, že jsem lapen ve snu.
Chtěl jsem, aby ten sen trval věčně.
Páni! Máš hezkej byt!
Ukaž...
- Chtěla jít se mě... - Co je to támhle?
...Slyšel jsem, jak odpovídám "Ano".
To je tak sladká malá postýlka!
Ale to je kovbojská postel!
Chceš si hrát na kovboje a indiány? Bang, bang!
Vím, že je to směšné, ale...
neměl jsem peníze, abych si koupil jinou.
Ale já neřekla, že je to směšné. Dělám si srandu!
Jsi tak vážný! Pojď sem...
Uvidíme, jestli jsi tak vážný, jak vypadáš.
Hraješ si na tichýho chlápka? Potřebuješ trochu postrčit?
Lauro?
Lauro, vzbuď se... Jsi zraněná!
Ale...! - Máš zářez na ruce!
Dobré ráno.
Dnes nedostanu dobrou ranní pusinku?
Nehýbej se! Hned budu zpátky! Musím ti tu ruku ovázat.
Neboj. Budu v pořádku.
Zranění vypadalo ošklivě a hluboce.
Nechápal jsem, jak může být tak klidná.
Budu opatrný.
Jestli to bude bolet.. nebo to bude moc utažené..
řekni mi, OK?
Támhle.
Pro chvíli to postačí.
Když se oblečeš, můžu tě vzít do školní nemocnice.
Ale já nepotřebuju doktora... Já potřebuju tebe!
Dej mi pusu a všechno bude v pohodě.
Notak... já nekoušu, neboj!
Vidíš... to nebylo tak špatné.
Fajn... když myslíš, že nepotřebuješ doktora...
měli bychom jít do školy.
Ale mě je s tebou tady dobře...
Nechce se mi pryč.
Ten den jsem přišel velice pozdě.
Když jsem se večer vrátil domů....
jsem byl velmi unavený.
Dobrý večer!
Těšila jsem se až přijdeš. Podává se večeře!
Vsadím se, že máš po tom náročném dni chuť na pořádné jídlo.
Vypádá to moc dobře.
Chovala se zvláštně
ale chtěl jsem ji vlastně vůbec měnit?
Ne... konečně jsem měl přítelkyni.
Byla sexy...
a zdálo se, že se jí líbím.
Na chvíli to bylo skvělé....
Opravdu skvělé.
Ale jak dny šly, něco se změnilo.
Lauro, musím tu kapitolu dodělat. Zítra mám zkoušky z biologie.
Co? Řekl jsem něco špatně?
Chci vědět
co je pro tebe důležitější. Já a nebo pitomý knížky?
Věci se zvrtly...
bylo to horší a horší.... Přestala chodit do školy.
Jakoby ji nezáleželo na ničem jiném, jen na mě.
Z bytu vycházela jen když šla pro jídlo.
Zdálo se, že jediným smyslem její existence
bylo mi vařit.
Změnila se také psychicky.
Jsi můj! ... stala se silnější...
Jsi celý můj! ... mužštější.
Jsi moje děvka, co?
Jsi můj navždy!
Ano!
Jsi můj....
Jednou jsem se vrátil z přednášek
a zjistil jsem, že si ostříhala krásné dlouhé vlasy.
Lauro?
Pak jsem věděl, že konec je na dosah ruky.
Tady máš, udělala jsem ti něco na osvěžení.
Díky, ale nemám žízeň.
Připravila jsem to pro tebe! Notak, vypij to!
OK, nezlob se.
Konečně ses probudil?
Jednoduše.
Neboj.
Nebude to trvat dlouho.
Co je udržuje?
Bolest je stále horší...
a to horko... je tu moc horko.
Chci jen své léky.
Chci jen...
spát.
Vím, že věci už nebudou nikdy jako dřív.
To je to, co bude
navždy a provždy.
Ale moc bych si přál, aby mě stále milovala.
nebo aby to alespoň předstírala.
Bojím se, že zemřu mučením
kvůli rakovině, v dopravní nehodě.
Jak najít správnou cestu? Váhám.
Když se milujeme?
Pak si někoho najdu, protože za těch dní
když je to v pohodě, chci začít znova
když je to zanedbatelné, nechci skončit takhle. Odmítám.
Smrt, pobouření.... nechci, aby to bylo podle pravidel.
Nechci zemřít plný radosti.
Pak po tom všem, po tom málu,
nic, prostě nic nezůstane. ne... Nemůžu.
Odmítám.
Obávám se, že nemám politické svědomí.
Možná, že si nechávám pravdu pro sebe, a patřím k dobrým? Nebo ke špatným?
Všiml jsem si, že poslední dobou pořád hledám důvody jak se nezařazovat.
ale nejvíce citlivý jsem ke konzervativním názorům.
Většina věcí nemůže být moc změněna. mládí nám nemůže stát v cestě.
Měli bychom se umět vzdát výhod, které jsme nabyli.
Budu odvržen ze středu.
Bojím se průměrnosti.
Radši bych byl nulou, než průměrným.
Nebýt čistý, to není špatný osud.
Ale já nechci být čistý. Čistota nás ohrožuje.
Mesiáš přijde a bez zábran nás očistí.
Do posledního zlozvyku, do poslední kosti.
Neměly bychom vidět za obrazy toho velkého čištění.
Pomoc!
Dnes tu přivítáme novou studentku.
Představ se svým spolužákům.
Ayakawa Sumako. Budu se snažit být dobrou studentkou.
Kde bydlíš, Sumako-san? - Ve starém domě u vodopádů.
Za hřbitovem?
Žiju tam se svou matkou.
Žily jsme v zahraničí, v Londýně, kde můj otec...
"Hajime Hajime, kde jsi, je tu cizinka..."
Děti!
Musíš se poprat se samurajem Hajime!
Buďte zticha!
Kdo je samuraj Hajime?
To je starý příběh, Sumako-san.
Samuraj je mrtvý už 100 let. Je pohřben na hřbitově.
Dneska v noci ho uvidíš. Všechny cizince rozseká na kousky.
Tak dost! Sumako, sedni si.
Michio, když jsi tak chytrý: Proč byl Hajime popraven?
Nevíš? Idiot!
Nikdo neví?
Tak si ho dnes probereme. Otevřete si knihy na straně 100.
Sumako, přečetla bys text vedle obrázku?
"Samuraj Hajime z klanu Satsuma
byl odsouzen k vykonání seppuky, rituální sebevraždy, protože oloupil
a rozsekal na kousky anglického důstojníka na cestě do Tokaido
v roce 1865, v éře Edo."
Čekáme na tebe, nováčku.
My jsme potomky samuraje Hajime.
Hajime, pamatuješ?
Jste směšný!
Fakt? Opravdu?
Chceš se nám vysmívat? To bys radši neměla, Sumako.
- Takhle zacházíme s lidmi, kteří nejsou zdejší! - Nechte toho! Mějte slitování!
Jen tak dál, miláčkové! Zlechtejte ji! - Ne!
Ne!
Takhle to nefunguje, Sumako-chan!
nemůžeš se vprostřed probudit
musíš dovést svůj sen až do konce.
Musíš spát, Sumako-chan...
Spát...
spát...
Je tu někdo?
Ti blázni se mě snaží vystrašit...
Jste blbí!
Neschovávejte se! Já vás viděla!
Hrob samuraje Hajime!
Už odcházíš?
Samuraj přijde.
Nezdá se, že bys oceňovala naši společnost.
Zůstaň na chvíli, nebudeš zklamaná
A samuraj s potěšením... - Tak dost!
Notak, notak, jen klid Sumako
vypadáš napjatá. - A tys nevěřila na duchy.
Tomoko? Michio?!
Zemřeš!
Ne! Zastavte to!
Sumako,
Sumako...
Michio!
Sumačin mozek
Jsi to ty, Sumako-chan?
Sumako?
Sumako?!
Jaký byl tvůj první školní den?
Co teď, Sumako-chan, došla jsi na konec?
Tak se to nedělá, Sumako.
Musíš dospat svůj sen, když se chceš vyléčit...
vyléčit...
Bojím se, že přispěju ke zničení planety
a nebudu mít dost odvahy s tím něco dělat.
Nevím, co dělat.
Bojím se, protože nic nedělám. A nedělám nic protože se bojím.
A přitom MUSÍM něco dělat!
Spoustu malých strachů, co plní moji hlavu
doprovázejí mne a obklopují jako plot.
Musím se jim klonit! Existují? Ano, ale jak to?
Uvnitř, vně, nahoře, dole?
Bojím se lidí.
Lidé jsou na lidi jako vlci, ale vlci nejsou vlky pro vlky jiné.
Vlk nepožírá vlka jiného.
Ale lidé jsou.... nebezpečná zvířata.
Vyhlazuje zvířata. Bere si rostliny. Masakruje vlastní rod.
Všichni souhlasí s vražděním. Intelektuálové i proletáři, čistí i nečistí,
ze svobodné vůle nebo donucení, s půllitrem nebo objednávkou,
skrz hlavu a ještě dál, kamaráde.
A dnešní ženy
se přidávají také, na všech úrovních. Žena je budoucností muže.
Kulka v hlavě, bastarde.
Vypadá to jako že mám pravdu. Musím se chránit.
Skončím náhodou
v kraji, kde jsem strávil většinu let mého mládí.
Zelené pláně.
Jedno z těch let bylo zvláštní.
Všechno začalo když zmizel můj strýc.
V noci pytlačil
ale jeho loď vjela na mělčinu.
Prázdná.
Každý večer se za něj chodila teta modlit.
Chodil jsem s ním.
Zatímco plakala, utíkal jsem ven a hrál si s kamarádem.
Často, vždy ve stejný čas
z močálu odcházely kachny.
Jejich chování zvyšovalo podezření toho co by se v příštích dnech stát.
Můj kamarád, který neměl rodinu
a který trávil svůj čas na lukách,
věděl o mnoha tajemstvích zvířat.
Jednoho večera prošla poslední kachna se zlomeným křídlem.
Podle mého přítele za to mohlo nějaké divoké zvíře, které se potloukalo kolem.
A jednou to zvíře třeba i uvidíme.
Tu noc jsem spal s očima pevně zavřenýma
abych zahnal hrozný sen.
To ráno vylovily policisté zmrzačenou hlavu farmáře.
Příšerný zločin!
Kdo mohl udělat takovou věc?
Můj přítel věděl:
jsou divoká zvířata, která sestupují přímo z mraků,
a jedno z nich se pravděpodobně skrývá v bažině.
Té noci
o tetě nebylo prohozeno ani slovo.
A pak jednoho dne zmizel i můj kamarád.
Hledala ho celá vesnice.
Mlha stále houstla.
A já se ztratil...
jako ve snu.
Našli jeho kolo.
Ale ten objev mě vůbec neuklidnil.
A padla noc.
Byla ta představa, kterou jsem viděl, můj kamarád?
Nebo ta příšera?
Nicméně byli ti dva... jedna a ta samá věc?
Nakonec si to vzal na starost lovec z města.
Tomu muži, který prošel tajemné džungle Afriky,
bylo jedno, jestli to bylo divoké zvíře nebo vrah.
Tři dni a tři noci se skrýval ve věži kostela.
Když sešel dolů
obklopovala ho divoká vůně.
Chtěl přivést nejtlustší husu ve městě
a začal líčit past.
Ženy a děti do té oblasti nesměly.
Nikdo nesměl udělat sebemenší hluk.
Od té doby už nikdo v okolí nezmizel
ikdyž můj strýc už se nikdy nevrátil
a mého přítele už nikdy nenašli.
Dnes staré ženy rozsvěcí posvátné svíce pro krokodýla v kostele
ikdyž předstírají, že svíce jsou určeny pro světce.
O něco později jsem se probudil uprostřed noci.
Bezpochyby to byl můj kamarád.
Byl jsem si jistý že jsem se nemýlil.
Už jsme se nikdy neviděli.
V den, kdy jsem se sem vypravil znovu, jsem znovu uviděl toho visícího krokodýla.
A vzpoměl si na ten starý příběh.
Neodvážil jsem se čekat až do tmy.
Jako bych měl strach znovu vidět svého starého přítele.
Kdo ví, jaká tajemství mohl ještě ukrývat.
Možná také pocházel z mraků.
Obávám se, že bych se štítil všech, kdo se odlišily až příliš snadno.
A protože nedokážu přijmout sebe jaký jsem, je to problém.
Protože ti, kdo se mi podobají mně stresují
a to mi dává negativní obrázek.
Bojím se, že bych byl nenapravitelně buržoazní.
Nemůžu to pochopit, jak mi tohle mohlo vytanout na mysli?
Bohatí mě dráždí, chudí odpuzují a střední třída mi hraje na nervy.
Pomoc! Honem, kláštere, dej mi něco původního, prosím!
Ale opravdový mír, ne padělek!
Žádný ratanový nábytek, žádné Scientology z Hollywoodu
promlouvající v Tibetském rouchu.
Bojím se zažívacích problémů.
Všichni jíme beze studu jako prasata. Ano!
Jako prasata!
Děti! Necháme vám kůrky!
Mám strach, že bych se červenala, kdybych měla radost z nákupů-
Někdy mi udělá dobře, když si dám čokoládovou pěnu.
Fajn, je vyrobená strojově, ale je výborná.
A co ti, kteří na to nemají? Podívej, ona si jen vybírá dobře ztravitelné jídlo.
No tak, Simone, Podporujeme přece původní zemědělské výrobní spolky!
Copak nevíš, že je to celé jen podvod?
Bojím se, že nikdy nebudu opravdu užitečná.
Například, jako u rasistů
Zbabělý blbeček je hned rasistou.
Ale já jednou nebo dvakrát opravdu snažila.
Je těžké se kontrolovat a zárověň splňovat roli
demokrata, který ostatní respektuje
ale v základních otázkách je nekompromisní.
Potom se na mě ostatní podívají se studem
ale mám pocit, že se mi to vzdaluje.
Mohu přesvědčit jen ty, kdo věří od začátku.
Pomoc! Cicero, Louise Micheli, Montesquieure, Martine Lutheru Kingu, Benettone!
Bojím se, že se objevím na druhém pólu jako sympaťák.
Je strašné být sympatický.
Jaký byl tvůj život?
Sympatický.
z angličtiny přeložila MsMetalka
anglické titulky a časování QAZ